Едгар Алън По
Ал Аарааф

Превод от английски: Евгения Панчева, 1996

chitanka.info

Ал Аарааф[0]

I

О, нищо земно! Оразен

в цветята само взор лъчист,

в градини, дето всеки ден

родил се е от бисер чист.

О, нищо — тръпният разкош

на ручей, звъннал в късна нощ

и (на духа игрив любим)

избликнал смях неуловим,

що, като раковинен шум

отеква вечно в сънен ум.

О, нищо, расло във прахта.

Едната цветна красота

от хълмите на любовта

крилатата звезда краси

с разветите коси.

Несация, на щастието връх!

Полюшваше света й златен лъх

край четири слънца — о, миг покой,

блажен оазис сред пустинен зной.

Далеч, далеч — в морета от зари,

що къпят волната душа в искри —

душа, която в гъстите вълни

не стига отредени висини —

тук в рядък миг допря до чужд предел

и тоя мир, що бог е предпочел.

Но днес, царица на закотвен свят,

тя мята скиптър, хвърля шлем назад

и сред тамян и химн благочестив

в зари четворни плува — ангел жив.

Най-дивна, туй ли място във света

роди „Идеята за красота“

(с венци от огън сепна тя звездите

като девойка с перли във косите,

дорде при хълмите ахейски спря)?

И коленичила, далеч се взря.

И всеки облак разпна балдахина,

подобие на нейната родина,

красив, но без да пречи на очите

на друга хубост да съзрат лъчите —

венеца, свит край всяка форма звездна

и въздуха опалов и цветна бездна.

И коленичи върху карамфили

и лилии, главици извисили,

като онез на Капо Деукато[1],

растящи вредом толкова сърцато

по стъпките на властница надменна,

от любовта към смъртния сразена[2].

Сефалика, в рояка пчелен скрита,

в нозете й стъбло от пурпур вплита.

На Трапезунд нареченото цвете[3],

родено сред звездите, също вплете

стъбло, покрито с медена роса

(нектар, що нявга правел чудеса).

Упойно сладка, тя вали с години

в лишените от благодат градини

на Трапезунд — и върху цвят златист,

тъй близък до цвета в оная вие,

че подлудява всичко хвърковато

с копнение, до днеска непознато.

В небесните селения листата

на цветето е скършила тъгата,

тъгата безутешна, свела чело

пред грешка минала, пред скверно дело.

Гръдта й как уханието движи!

Виновна хубост расне тъй от грижи.

Никтант не гали с лъх, от лъч по-свят.

Нощта облъхва с нежен аромат.

И Клития сред сто слънца в печал[4],

и също земно цвете възвисено[5],

което гине, още неродено —

сърце уханно пръсва, та духът

към райските лехи да найде път,

и оня лотос, дето победи

на Рона непокорните води[6],

и твоя ароматен пурпур, Занте[7]!

Isola d’oro! — Fior de Levante!

И пъпката от Индия далечна[8]

що плува с Купидон в реката вечна.

Цветя омайни и магични, дето

уханни литват с песен към небето[9];

Дух, зареян над земята

в синия простор,

де кошмарът с красотата

водят вечен спор.

Синевата очертана,

на Звездата праг,

как пред твоята забрана

бяга пак и пак!

Но забраната ти пада

пред кометите, със скок

хвръкнали направо в ада

от престола си висок,

та навеки да блуждаят,

огъня да носят свой,

миг почивка да не знаят,

ни от болката покой.

Знам поне, че той живее.

Вечността е негов храм.

Но чие чело тъмнее

и от кой ли Дух — не знам.

Да, Несация ги знае

тия същества.

Всяко дух да е мечтае

с твойта синева[10].

Волята ти, Боже, стана…

Пътят бе щастлив.

Водеше я в океана

поглед — огън жив.

И днес със мисъл, Боже —

че мисълта нали

до теб да литне може,

с теб трон да подели —

с фантазия крилата

ще следвам своя път,

докато небесата

в познание мълчат.

Тя спира, и заравя пламнал лик

във лилиите, да смекчи за миг

жарта на всепроникващи очи!

От страх пред тях Вселената мълчи.

Не мърда и не диша — глас могъщ

от въздуха се сипе като дъжд.

Безмълвен звук — как стряска се слухът!

Наричат го на сферите гласът.

От думи е светът ни — „тишина“ —

така зовем покоя с реч една.

Природата говори. И, ефирни,

отронват звук тела с криле прозирни,

но не щом там горе в небесата

на Господ вечни проехтят словата

и догори на вятъра душата.

„Какво че светове кръжат полека

край своята звезда от памтивека,

щом грешка любовта ми е и смята,

че моят гняв таи се в гръм тълпата,

или пък в буря, в трус, във морски шквал

(а! кой ме би в гнева по-чист видял?),

какво че в светове с едничко слънце

тече смрачено Време с всяко зрънце?

Нали летиш със моя блясък ти

и мойта тайна в свода с теб лети!

О, напусни дома си от кристал

и политни към месеца изгрял

и с рой светулки южни във коси[11]

далече светлината отнеси.

Разкрий загадката на своя път

пред орбитите горди, що блестят.

Преграда пред сърцата ни бъди,

вината ни да не гаси звезди!“

И в жълта нощ с единствена луна

се вдигна девата — нали в една

любов кълнем се и луна в нощта.

При нас сама се ражда прелестта…

И щом изгря във пухен час звездата,

там девата се вдигна от цветята

и над просветнал връх и мрачен кът

пое по теразейския си път[12].

II

Високо в планината белочела,

каквато в дрямката, пастир обзела,

когато, легнал сред треви огромни,

сънливо мига, нищичко не помни,

явява се и гледа той смутено —

и си мърмори: „Да ми е простено“ —

кога луната пълни се в небето —

розовочела, вдигнала се, дето

ефирът грее в залези безчет

и сърпът лунен прави пирует —

израснаха в сияйните простори

колони сред олекналата вис.

И мрамор пароски смеха повтори,

щом прати му вълна смеха си чист,

и скъта планината в дом сребрист.

Това звезди втечнени са, що носи[13]

небето във покров от абанос и

със тях сребрее, докато умрат

и царството въздушно украсят.

И купол в светлина от небесата

на тез колони увенча челата.

Прозорецът от диамант овален

обърнат бе към оня въздух ален

и божите лъчи от метеора

сдвояваха таз хубост във простора,

освен когато откъм Емпирея

дух сумрачен допърхваше при нея.

Но гледаха очи на серафими

как смътен е светът и как, любими

на естеството, сиво и зелено,

за гроб на красотата отредено,

витаят във корниз, при архитрав,

край мраморния ангел къдроглав.

Като ахейска статуя наднича

от здрачна ниша той — на жив прилича!

И от Тамдор и от Персеполис[14]

изящен фриз, и Баалбекски фриз!

И бездната Гоморска! О! Но цяла

вълната[15] върху теб се е изляла!

Звукът пирува в лятна нощ щастлив:

Я чуйте шепота на здрача сив

достигнал във Халдея до ушите

на не един мечтател, взрян в звездите —

как той изпраща звуците си вечни

до някой, вгледан във мъгли далечни —

как облака на мрака той посреща

и формата му като глас усеща[16]!

Но що е туй? То иде и тогава

мелодия в крилата зазвучава.

Миг пауза — подир акорд дълбок —

Несация е в родния чертог,

но с порива на полет разлудян,

задъхана и с пламнало лице.

Как всичко покрай кръшния й стан

се пръсва от туптящото сърце!

Във центъра на дивния си храм

тя спря да вземе дъх и — Занте! — там

лъчът, играл в златистите коси,

жадуващ мир, в зари се извиси!

Дърво с дърво шептеше в тъмнината

и със цветя шушукаха цветята[17].

Струеше песента на водопади

в горички звездни, в лунните ливади.

Но тишина обзе света телесен,

цветя, води и ангела небесен

и само звуци, от духа родени,

припяваха на думите свещени:

„Под синя камбанка —

под клон разцъфтял —

на спящия сянка

от месеца бял[18] —

сияйни, следите

във сънен захлас

в небето звездите

как никнат за вас,

дорде не разпръснат

и мрак, и мъгла

и тихо възкръснат

по ваште чела.

Съвсем — погледнете —

девичи очи.

Станете, станете —

зовът им звучи

от дрямка щастлива

под люляков храст,

че друго отива

на звездния час.

Тръснете росата,

и с нея дъхът

на ласки в косата —

те също тежат —

(Любов, и в небето

те чакат, разбрах!)

на ласките, дето

заспивате с тях!

Размахай крила

без примката зла.

Росата среднощ

отнема им мощ.

И ласки отново

на тях не носи.

В гръдта ти олово,

пух в твоите коси.

Лигея! Лигея!

Прекрасен мой сън!

В теб всяка идея

звучи с нежен звън.

Сама ли на бриза

реши да си гост

или със каприза

на сам албатрос[19]

се сливаш с тъмата

във полета свой,

пазителко свята

на вечен покой.

Лигея, бъди ти

във разни неща.

Нима някой би

ти отнел песента?

Очи под дланта

ти сънуват и спят.

Но звуци струят и

теб будна държат:

на капки, запели

в цветята при дъжд

и в танц полудели

с пороя могъщ,

шумът на тревата,

която расте[20] —

гласът на нещата —

но външни са те!

Избягай, любима,

в далечна страна,

де извори има

под бяла луна,

де езерни бездни

усмихнати спят,

че с острови звездни

гръдта си красят,

де сплитат главици

за сянка цветя

и спящи девици

е скътала тя.

Спят други далече —

при диви пчели[21].

Разбуждай ги вече —

в поля, край скали.

В ушите с дъха си

дъхни оня звук,

когото в съня си

са дирили тук.

Какво ли ще вдигне

и ангел заспал,

полегнал да мигне

под месеца бял?

Еднички, еднички,

със песенен звън,

ритмичните срички

дарили му сън!“

И духове, и ангели се реят,

и пръска серафими Емпиреят,

и млади сънища кръжат незрими —

не са те в Знанието серафими,

на твоите селения в зарите,

о, Смърт! дошли на Бога от очите:

Бе сладък грях — по-сладък и от смърт —

бе сладък грях — дори за нас дъхът

на Знанието радостта смрачава.

За тях бе той самум, що разрушава.

Защо ли те поискаха да знаят,

че Правдата е фалш, че скръб е Раят?

Бе сладка смърт за тях — струеше цяла

със сетния екстаз на битност зряла.

Безсмъртието не е там отвъд.

Там сън-небитие душите спят

и там дано да спре духът смутен —

от Рай далеч, далеч от Ад проклет[22]!

Кой гузен дъх в какъв ли храсталак

не чува в химна призивния знак?

Не чули, двама паднаха, че Бог

със вслушаните в свойта кръв е строг —

девица-ангел, влюбен серафим.

О! де (търсете вред по свода зрим)

бе сляпата Любов, без дълг-водач?

И падна Любовта — „в изящен плач“[23].

Красавец беше падналият дух.

Все скиташе край изворния мъх,

във светлите звезди отгоре взрян,

сънуващ под луната своя блян.

Какво е чудно? Та нали звездите

очи са, взряни нежно във косите

на Красотата. Всяко езерце

бе храм за влюбеното му сърце.

Нощта откри (за него нощ на скръб)

как Анджело възсяда скален гръб,

що висне страховито в свода строг

и над звезди се мръщи на възбог.

Там, вперил в свода вишен взор орлов,

седеше той със своята любов.

За миг един очи на нея спря

и в орбитата земна пак се взря:

О, Янта, гледай! Потъмня лъчът!

Как сладостно е да се взреш отвъд!

А беше друго в есенния здрач.

Разкоша му напуснах аз без плач.

О, здрача, здрача, нося го у мен!

Там, в Лемнос лъч сред приказен рефрен

изгря над зала с източна резба,

дето седях. По пищната везба,

връз клепките, по всичките неща…

О, колко сънно прати ги в нощта!

И по цветя, и връз любов, преди

да литнат в Гюлестан със Саади!

Ала лъчът! Аз спях — за пиршество

пролази смърт във всяко сетиво

тъй тихо, че къдрица ни една

не се пробуди и не я позна.

Последно спрях под тоя небосклон

при древен храм, наречен Партенон.

С тъй стройни колонади той гори,

че би оставил в сянка теб дори[24].

Старикът-време щом докрай изтри

умората — политнах, лек орел,

годините за час едничък взел.

Но всеки път, достигнех ли до тях,

над купола-градина все летях.

Той като карта гънеше се лек —

Пустинни градове без жив човек!

О, Янта, толкоз хубост ми се сбра,

че исках пак човек да си умра!

Мой Анджело! Какъв човек, та ти

тук имаш дом с такива красоти,

с един ли по-зелен, по-дъхав храст?

И женска хубост, и любовна страст!

Но чуй ме, Янта! Щом ефирът чист

олекна и духът ми напорист

политна, май помръкна моят ум

и оня свят от хаос и от шум

със всички ветрове се възвиси

и в пламъци небето прекоси.

С крилете не докосвах аз звезди,

а падах, да, по-бавно от преди —

но все надолу, с поглед трепетлив,

към бронзови лъчи, към огън жив!

И не след дълго в устрема крилат

достигнах твоя тук най-близък свят.

О, свят, що сее страх! Дедалион,

изтръгнал от Земята скръб и стон.

Достигнахме Земята ти във мрак

и тя да съди на чий дух сме знак.

Дойдохме, скъпи. Горе, долу, вред,

светулчици, летим — назад, напред.

И чакаме да кимне тя с глава,

че тя от Бог е чакала това.

Но свят по-свеж над Времето-старик

не разпростря крило дори за миг.

Леко ореол — и ангелски очи

се вглеждат горе в призрака лъчист.

Но сетне Ал Аарааф прозря

пътя стремглав през звездните моря.

И щом започна гордо да расте,

жив паметник в очите на дете,

пред тоя дар на земните чеда

ний сепнахме се с твоята звезда!

Тъй всеки влюбен, в разговор вгълбен,

нощта изкара, без да види ден.

Те паднаха — нали докрай е строг

със вслушаните във кръвта си Бог.

[0] Тихо Брахе открива звезда, която се явява внезапно в небесата, за няколко дни достига яркост, надвишаваща тази на Юпитер, после изчезва без да се появи до днес. ↑

[1] На Санта Маура — Olim Deucadia ↑

[2] Сафо. ↑

[3] Това цвете прави силно впечатление на Льовенхук и Турифор. Пчелата, която се храни от него, изпада в опиянение. ↑

[4] Клития — Chrysanihemum Peruvianum, която се обръща винаги към слънцето и се покрива, подобно на Перу, страната, откъдето идва, с росни облаци, които охлаждат и освежават цветовете и по време на най-силните дневни горещини и с цвят от ядни сълзи натежал. ↑

[5] В кралската градина в Париж се отглежда вид алое без бодли, чийто едър и красив цвят излъчва силна миризма на ванилия по време на растежа му, който е много кратък. То не разцъфтява преди месец юли — тогава се вижда как постепенно отваря чашката си — расте — вехне и умира. — Ст. Пиер. ↑

[6] Във водите на Рона расте красив лотос от вализнерския вид. Стъблото му достига дължина три-четири фута и така главицата му остава над водата при приливите на реката. ↑

[7] Зюмбюлът. ↑

[8] Според история, разказвана от индийците Купидон бил видян за пръв път да плува в едно от тези цветя по реката Ганг. ↑

[9] И златни чаши, пълни с тамян, които са молитвите на светците. (Откровението на Йоана, 5). ↑

[10] Хуманитаристите вярват, че Бог трябва да се приема като имащ действително човешка форма. (Бележки на д-р Съмнър върху Милтъновото „Учение на християнството“.) Това мнение, независимо от многото доказателства за противното, навярно никога не е било много широко разпространено. Андрей, сириец от Месопотамия, бил осъден за него като еретик. Той живял в началото на 4 в. Последователите му се наричали антропоморфити. Сред по-незначителните творби на Милтън се срещат следните стихове: Dictie sacrorum praesides nemorum Deae, &c=/ Quis ille primus cujus ex imagine/ Natura solers finixt humanum genus?/ Eternus, incorruptus, aequaevus polo,/ Unusque el universus exemplar Dei/ (Букв. Кажете, вие богини, които властване над свещените гори (…)/ Кой бе оня пръв човек, по чието подобие/ изкусната природа извая всички синове човешки?/ Вечен, чужд на разпада, връстник на небесата./ Единствен, но всеобщ модел на Бога? — Б.пр.) И по-нататък: Non cui profundum Caecitas lumen dedit/ Dircaeus augur vidit hunc alto sinu. &c./ (Букв. He, не! Диркейският пророк, чиято слепота му даде безкрайна светлина,/ никога не е виждал този човек в дълбините на гръдта си и т.н. — De Idiea Platónica quemadmodum, Aristoteles Intellexit. — Б.пр.) ↑

[11] Често съм забелязвал странно движение на светулките — те се събират заедно и отлитат, от един общ център, по посока на безброй радиуси. ↑

[12] Теразея — островът, споменат от Сенека, който за миг се издигнал от морето пред очите на удивените моряци. ↑

[13] Звезда, отронена съвсем случайно/ от срутения покрив на Олимп. — Милтън. ↑

[14] Говорейки за Персеполис, Волтер казва: „Je connois bien l’admiration qu’inspirent ces ruines — mais un paiais érige au pied d’une chaîne des rochers sterils — peut il être un chef-d’oeuvre des arts?“ (Известно ми е възхищението, което будят тези развалини, но може ли един дворец, издигнат в подножието на пусти зъбери, да бъде шедьовър на изкуството? — Б.пр.) ↑

[15] „Вълната…!“ — Ула Дегизи е турското название, но на родните й брегове я наричат Бахар Лот, или Алмотанах. Несъмнено повече от два са градовете, погълнати от „мъртвото море“. В долината Силим те били пет — Адрах, Цевоим, Зоар, Содом и Гомора. Стефан Византиец споменава осем, а Страбон тринайсет (потопени) — но последното е съвсем невероятно. Разпространено е твърдението (Тацит, Страбон, Йосиф, Даниел от Св. Сава, Нау, Мъндрел, Троило, Д’Арвю), че след изключителна суша останките от колони, стени, и др. се виждат над повърхността. През всеки сезон, подобни останки могат да се открият, ако се взрем в прозрачното езеро, и на такива разстояния, които биха били потвърдили съществуването на много поселища в пространството, понастоящем изцяло обитавано от „асфалитите“. ↑

[16] Неведнъж съм си мислел, че чувам ясно звука на мрака, когато той се прокрадва над хоризонта. ↑

[17] Феите използват цветя в своето описание — „Веселите уиндзорки“. ↑

[18] В Светото писание срещаме следния пасаж: «Слънцето няма да ти навреди през деня, ни чумата през нощта». Едва ли се знае от всички, че луната в Египет може да причини слепота у тези, които спят с лице, изложено на нейните лъчи, за което този пасаж очевидно загатва. ↑

[19] Казват, че албатросът спи по време ма полет. ↑

[20] Срещнах тази идея в една стара английска приказка, която сега не мога да открия и която ще цитирам по памет: «Самата същност и, като че ли, изворът и източникът на всяка музика е много приятният звук, който дърветата в гората издават по време на своя растеж.» ↑

[21] Дивата пчела не спи при лунна светлина. ↑

[22] У арабите съществува място между Небето и Ада, където човеците не търпят никакви наказания, но и не се сдобиват с онова спокойно и неизменно щастие, което според тях е характерно за райското блаженство. Un no rompido sueno —/ Un día puro — allègre — libre/ Quiera —/ Libre de amor — de zelo —/De odio — de esperanza — de rezelo. — Luis Ponce de Leon. (Букв. — Непрекъснат ден./ Чист ден — весел — волен. Желал бих —/ Свободен от любов — от ревност — От ненавист — от надежда — от боязън. — Б.пр.) ↑

[23] „О зарад теб в изящен плач/ ще екне Хеликон“ — Милтън. (Епитафия за Маркизата на Уинчестър, 55–6 — Б.пр.) ↑

[24] Челата им ще бъдат по-прекрасни/ и от гръдта на бялата Венера. — Марлоу. (Доктор Фаустус, I.1, прев. Ал. Шурбан — Б.пр.) ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.